![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjLp2s2xP0ir167ANItNMdvUwsf1tssPAPq7eq1gnFFUcGof42G41YXiXZ7QhqwmGtCZNX8-6rWQRoxAZfL3dSw5OjDEryh80SvAhIPSMWKRfq_yS8Kt4Mdt0YsKEPdKxxZunMva3zCwBYEnOwC1r11GQocZD_hLUSETeS4hPwSsf4_7Z3bZX_uslBho054/s16000-rw/bozica-vezmar.webp)
Заћутале виолине, даире лудости
Анђелко Заблаћански
Јутро када знаш да си Сунце мајци
А самом себи тег
Знаш да си за оца Победник
Себи кажеш
– Што сам жив?
Можда те обузме кривња
Младост беше у тој ноћи пијана
Сета за жаром момачког сна
А опет јава, истина
Можда је требало другачије
Усуд или молитва
Размишљаш
Ожиљак који не бледи
Бол и време
Пролазности, недостајања
Додир тмине и тишине
Сузе, иако Знаш
Да
Божије слуге у овом часу
Сви смо
Нема коментара:
Постави коментар